El terme art celta al·ludeix a les expressions artístiques dels anomenats pobles celtes. És, però, una categoria subjectiva i discutida, tant com el mateix concepte de "civilització celta", ja que s'aplica a un període molt dilatat i a múltiples cultures relacionades però diferents entre si.
De fet, l'expressió "art celta" s'empra sobretot en relació a l'art pagà, tardà i cristià primerenc de les illes britàniques; l'expressió més notable en són els manuscrits il·lustrats altmedievals, ricament ornamentats amb elements estètics propis de l'art nadiu insular, com per exemple el Llibre de Kells, el Llibre de Durrow o els Evangelis de Lindisfarne. També en destaquen les pedres pictes escoceses, calzes, fermalls i creus celtes.
L'art celta és un terme difícil de definir, que cobreix una gran extensió de temps, geografia i cultures. S'ha defensat la continuïtat artística a Europa des de l'Edat del Bronze, i de fet l'Edat Neolítica anterior; tanmateix, els arqueòlegs generalment utilitzen "celta" per referir-se a la cultura de l'Edat del Ferro Europea al voltant de l'any 1000 aC, fins a la conquesta per part de l'Imperi Romà de la major part del territori en qüestió, i els historiadors de l'art solen començar a parlar de " Art celta" només des del període La Tène (a grans trets dels segles V al I aC) en endavant.[1] Art celta primerenc és un altre terme utilitzat per a aquest període, que s'estén a Gran Bretanya fins al 150 dC aproximadament.[2] L'art de la Edat Mitjana de Gran Bretanya i Irlanda, que va produir el Llibre de Kells i altres obres mestres, i és el que "l'art celta" evoca per a gran part del públic general del món de parla anglesa, s'anomena art insular a la història de l'art. Aquesta és la part més coneguda, però no la totalitat, de l'art celta de l'Alta Edat Mitjana, que també inclou el Pictish art of Scotland[3]
Ambdós estils van absorbir influències considerables de fonts no celtes, però van mantenir una preferència per la decoració geomètrica sobre els temes figuratius, que sovint són extremadament estilitzats quan apareixen; les escenes narratives només apareixen sota influència externa.[4] Són característiques les formes circulars energètiques, els triskeles i les espirals. Gran part del material supervivent és de metall preciós, cosa que sens dubte dona una imatge molt poc representativa, però a part de les Pedres pictes i les creus altes insulars, una gran escultura monumental, fins i tot amb talla decorativa , és molt rar. Possiblement, les poques figures masculines dempeus trobades, com el Guerrer de Hirschlanden i l'anomenat "Senyor de Glauberg", eren originàriament habituals a la fusta.
També cobreix el terme l'art visual del Renaixement celta (en general més notable per a la literatura) des del segle XVIII fins a l'era moderna, que va començar com un esforç conscient dels Celtes moderns, principalment. a les illes britàniques, per expressar l'autoidentificació i el nacionalisme, i es va popularitzar molt més enllà de les nacions celtes, i l'estil de les quals encara és actual en diverses formes populars, des de la creu celta monuments funeraris entrellaçar tatuatges. Coincidint amb els inicis d'una comprensió arqueològica coherent dels períodes anteriors, l'estil va utilitzar de manera autoconscient motius molt copiats d'obres dels períodes anteriors, més sovint l'Insular que l'Edat del Ferro. Una altra influència va ser l'art "vegetal" de La Tène tardà en el moviment Art Nouveau.
Normalment, l'art celta és ornamental, evitant les línies rectes i només de tant en tant utilitza la simetria, sense la imitació de la naturalesa central a la tradició clàssic, sovint implicant un simbolisme complex. L'art celta ha utilitzat una varietat d'estils i ha mostrat influències d'altres cultures en els seus nusos, espirals, patrons clau, lletres, zoomòrfics, formes vegetals i figures humanes. Com va dir l'arqueòloga Catherine Johns: "Comú a l'art celta en un ampli àmbit cronològic i geogràfic és un exquisit sentit de l'equilibri en la disposició i desenvolupament dels patrons. Les formes curvilínies s'estableixen de manera que es formen zones i espais plens positius i negatius. un tot harmònic. El control i la moderació es van exercir en l'ús de la textura i el relleu de la superfície. Es van dissenyar patrons curvilinis molt complexos per cobrir amb precisió les superfícies més incòmodes i de forma irregular".[5]